Ki van ott a tükörben?
Ez az önfelismerési tükörtesztként közismert.
Néha egy piros jelet is használnak, és akkor megyünk át, ha felismerjük,
hogy az a saját arcunkon van.
A gyerekek úgy 18 hónapos koruktól mennek át ezen,
ami a fejlődés egy jelentős mérföldkövének jelzője.
Szia!
A tükrös vizsgálatok azért olyan érdekesek, mert nagyon intuitív szinten
viszonyulunk a tükörhöz.
Egy tükörbe nézni és felismerni önmagunkat
az öntudattal kapcsolatos dolog.
Nem az emberek az egyetlen állatok, akik felismerik önmagukat.
A csimpánzok mentek át elsőként a tükörteszten.
Aztán jöttek mások is.
Delfinek,
elefántok,
még a szarkák is.
Aztán nemrégiben jött a halas kutatás is.
Engem ugyan a halak nem győztek meg 100%-ban.
A halak tesztje mondhatni...
vitatható volt.
Ráadásul más meglepő eredményei is voltak a tesztnek.
Vannak majmok, akik megbuknak, pedig rájuk általában mindenki
intelligens állatokként gondol.
És minden kutyatulajdonos megfigyelhette, hogy kedvence
hogyan reagál a tükörképére.
Az utóbbi évtizedek állati intelligenciakutatásai
néha egészen zavarba ejtőek voltak.
Ám egészen új és mélyreható fogalmaink lehetnek általuk arról, hogy miként
illünk bele a világba.
Ahhoz, hogy jobban megértsük az emberi elmét, és ezt összekössük azzal,
ahonnan jöttünk,
az őseinkkel,
többet kell tudnunk az állatokról.
Vajon hogy gondolkodik a többi állat?
És az állatok elméjének tanulmányozása hogyan fedheti fel, hogy mit jelent...
embernek lenni?
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
A papagáj elég okos madár.
Képes szavakat kiejteni.
A jelentésükről persze fogalma sincs.
Ló vagyok, nem tengerimalac.
Szinte mindenkit lenyűgöz, hogy az állatok ösztönei és intelligenciája
milyen figyelemreméltó.
Az emberiség élete csak egy röpke pillanat
Földünk hosszú történelmében.
Nem csak, hogy befolyásolni tudunk sok fontos változót,
de az alanyaink elérhetőek is, amikor szükségünk van rájuk.
ÁLLATI INTELLIGENCIA
Eltűnődöm, hogy vajon mi zajlik a kis fejében.
Folyton nézelődik,
folyton agyal valamin.
Nagyon okos.
Már vagy egy tucat szót és kifejezést megtanult kimondani.
Megvan a maga véleménye és tudja, mit akar.
Elliot egója nagyon könnyen sérül.
Ha Elliot más nyulakkal találkozik, azt látjuk rajta,
hogy jobbnak képzeli magát a többinél.
Eléggé... Idétlen, hogy ezt kell mondanom,
de elég harapós.
Akinek van kutyája vagy macskája, már biztos eltűnődött azon,
hogy: "Vajon mire gondol?", "Vajon szeret engem?",
"Vajon értik ezt?"
Ez egy teljesen emberi dolog,
azon tűnődni, vajon mi zajlik a másik állat fejében.
És nem tudjuk csak úgy megkérdezni őket.
Az állatok egyértelműen képesek kommunikálni egymással.
A méhek tánccal.
A bálnák énekelnek.
A csimpánzok pedig gesztikulálnak és sikítoznak.
Ám az embereknek több tízezer szó áll a rendelkezésükre,
ami összefűzve végtelen számú elképzelést képes közvetíteni.
Annak vizsgálata, hogy vajon az állatok tudnak-e kommunikálni emberi nyelven
az egyik legelső próbálkozás volt az állati intelligenciakutatásban.
Ez volt az egyik első kísérlet egy Viki nevű csimpánzzal a '40-es évek végén.
Na ki vagyok én?
Papa?
Láthatjuk, hogy nem ment túl jól.
Kiderült, hogy a csimpánz hangszálakat nem beszédre találták ki.
De aztán 1966-ban egy pszichológus párnak más ötlete volt.
Hazavittek egy vadon született csimpánzbébit, Washoe-t,
úgy nevelték, mint egy embergyereket, és próbálták megtanítani neki a jelnyelvet.
Washoe végül úgy 150 jelet tanult meg olyan szavakra, mint:
fogkefe
ölelés
Nyisd ki!
ki
A nyelvészek szimbolikus kommunikációként definiálták a nyelvet.
Aztán jött Washoe, és ő is szimbolikusan kommunikált.
Kézjelek segítségével utalt bizonyos dolgokra.
Ezután több magas szintű majomnyelvet kutató tanulmány következett, és kiderült,
hogy az emberi elme és a kommunikáló képessége egyáltalán nem is különleges.
A kérdés tehát az volt, hogy ezek a majmok tényleg nyelveket használtak-e.
Ez egy radikális kérdés volt.
A 19. század végéig a nyugati kultúrák általános nézete az volt,
hogy az emberi elmének semmi köze az állatokhoz.
Ez nem így volt a keleti vallásokban, mint például a buddhizmusban.
Ott a világról alkotott kép így festett.
Az emberek és állatok osztoznak ugyanazon a természeten,
és az újjászületés révén össze is kapcsolódnak.
De a keresztény világkép inkább valahogy így nézett ki.
Az emberek felsőbbrendűek voltak, mivel van lelkük,
az állatokat pedig alájuk rangsorolták.
Ott vannak az emlősök, le egész a kukacokig, puhatestűekig, és így tovább.
Persze az emberek voltak a legközelebb Istenhez, mert az angyalok és Isten voltak
közvetlenül fölöttünk.
De Charles Darwin mindezt megváltoztatta egy életfa első vázlatával
a noteszében.
Lehet, hogy aprónak tűnik, ám felrobbantotta a régi világképet
az evolúció elméletével.
Az egyik dolog, amiben Darwin nagyon ügyes volt A fajok eredetében az, hogy egy
élénk, alternatív képet tárt elénk, ami egy fát, nem egy rangsort ábrázolt.
Ahol az összes állat korábbi életformákból fejlődött ki,
és minden élet rokonságban áll egymással, még ha távolról is.
Itt van a Homo sapiens is.
Ezek vagyunk mi.
Darwin azt is mondta, hogy rajta kell lennie ezen a fán az intelligenciának is.
Így fogalmazott: "Az emberi és állati elme közti különbség, bármilyen nagy legyen is,
bizonyosan csak fokbeli, és nem fajtabeli."
Az elmét azonban elég nehéz tudományosan kutatni.
Ezért a 20. század nagy részében a pszichológia jobbára
inkább a viselkedést kutatta.
Ezt a irányzatot behaviorizmusnak vagy viselkedéskutatásnak hívták.
A behaviorizmus egyfajta vallássá vált.
Szerintem eleinte teljesen rendben voltak a célkitűzéseik.
Szakadjunk el a belső állapottól: az érzelmektől, gondolatoktól
meg ilyenektől, és koncentráljunk csak a viselkedésre!
Ám a behaviorizmus tovább ment ennél, felvetve, hogy az elme
egyáltalán nem is számít.
Bármiféle intelligenciára utaló jel csak a jutalmak és büntetések
révén tanult dolog.
Ez is egy interpretációja annak, ahogyan az emberszabásúak beszélni tanulnak.
B.F. Skinner pszichológus volt a behaviorizmus egyik fő képviselője.
A munkáját elismerték, de támadták is,
mivel részletezi, hogy hogyan kell mások viselkedését befolyásolni és irányítani.
Skinner úgy gondolta, hogy az állatok inger-válasz gépezetek,
és hogy bármi megtanítható nekik a megfelelő jutalmakkal
és büntetésekkel.
Például a galambok olvasásra taníthatóak.
A különböző válaszait az egyes jelekre úgy tanulta meg, hogy ételt kapott jutalmul.
Vagy pingpongozni.
A második világháborús rakéták kilövésére, ami működött ugyan, de sosem használták.
Skinner meg volt győződve, hogy az emberek is így tanulnak, még ha fejlettebbek is.
Egy '77-es interjúban azzal érvelt, hogy az emberi és az állati intelligencia is
csak kondicionálás.
Persze az emberi viselkedés nagy mértékben eltér,
sokkal bonyolultabb, mint az állati viselkedés,
de az alapelvek valószínűleg ugyanazok.
Ám a nyelvész Noam Chomsky nem értett egyet Skinnerrel.
Ugyanabban az évben egy interjúban Chomsky állította, hogy az embereknek
nincs szükségük kondicionálásra, hogy megtanuljanak beszélni.
Erre vagyunk kitalálva, és ez nagyon korán megmutatkozik.
A legtöbb szülő semmiféle szisztematikus utasítást nem ad
a gyerekének, de a gyerekek mégis tanulnak.
Bizonyos értelemben azt is mondhatjuk, hogy a nyelvet nem is tanuljuk.
Szerinte az állatok másban jók.
A kérdésre, hogy vajon a majmok, mint Washoe, megtanulhatnak-e egy nyelvet,
így felelt: Az ember 9 métert tud repülni az Olimpián.
Vajon ez repülés?
A kérdés teljesen értelmetlen."
Washoe után a kutatók a jelnyelvet egy másik csimpánznak tanították meg,
Nim Chimpskynek...
Átnézték a korábbi emberszabású beszédkutatások felvételeit...
és arra jutottak, hogy a csimpánzok utánozni tudnak különálló szavakat,
de nem tudtak spontán mondatokat alkotni, vagy nyelvtant használni,
úgy, ahogyan az emberek.
Végül Nim Chimpsky leghosszabb mondata ez a 16 szó volt:
"adj narancs nekem adj enni narancs nekem enni narancs adj nekem enni
narancs adj nekem te"
A viselkedéskutatás elvesztette népszerűségét.
Bár ma már nem annyira hiszünk abban, hogy beszélni tudnának,
mégis, az állati tudományok sokaságát nyitották fel azzal, hogy megmutatták,
a majmok többet tudnak, mint hittük.
Darwinnak köszönhetően ma a tudósok egyetértenek, hogy az emberi intelligencia
a korábbi főemlősökből fejlődött ki, úgy hétmillió évvel ezelőtt válva szét először
majd 200 000 évvel ezelőtt ismét.
Ekkor jelent meg a homo sapiens.
Ezután egy evolúciós szempillantás alatt az emberek nagyobb agyat növesztettek,
komplex nyelveket, kultúrákat, technológiákat és civilizációkat
hoztak létre és elterjedtek az egész Földön.
Az egyik elmélet, hogy mitől olyan kivételes az emberi agy az,
hogy egyszerűen több idegsejtje van.
Az emberi agyban nagyjából 100 milliárd található.
Ez háromszor annyi, mint amennyi egy csimpánznak van,
és több mint ezerszer annyi, mint egy egérnek.
Ám egy tanulmány nemrégiben kimutatta, hogy az elefántoknak úgy 260 milliárd van,
vagyis majdnem háromszor annyi, mint nekünk.
A tudósok azzal is próbálkoztak, hogy hátha az idegsejtjeink típusa az,
ami különleges.
De nem tűnnek különlegesnek.
Ez olyannyira igaz, hogy ha fogunk egy diát egy emberi agyról
vagy egy egér agyáról, és erről a diáról megmutatunk egy neuront egy neurológusnak,
akkor igazán nehéz dolga lesz, hogy kitalálja, hogy vajon az emberi agyból,
vagy egéragyból származik-e.
De nem minden neuronnak ugyanaz a funkciója.
Úgy tűnik, az emberi agynak bizonyos idegsejtjei aktivizálódnak miközben
mások viselkedéséből tanulunk.
Ezeket "tükörneuronoknak" nevezzük.
Ám a tudósok hasonló idegsejteket találtak más főemlősök agyában is.
És egy tanulmány a mocsári sármány agyában is ilyeneket talált.
Ezek akkor aktivizálódtak, amikor a madarak más madarak énekét utánozták.
Tehát még nem találtuk meg a különleges emberi neuronokat.
És van százmilliárd neuron, vagyis van még mit keresgélni.
ÁLLATI AGY-TEST ARÁNY
Az agy - test arány sztenderd számításban az emberek
eredménye a legmagasabb.
Más, intelligensnek tartott állatoknak szintén magas eredményük van.
Továbbá a nagyobb agyú állatokra jellemző, hogy tovább is élnek.
Gyakran, ha más állatok intelligenciájáról gondolkodunk,
hajlamosak vagyunk a kognitív készségeke koncentrálni,
amivel emberként büszkélkedünk.
Mint például társadalmi ügyesség, mivel kifejlesztettük a bonyolult
társadalmi struktúrákban élés képességét.
Ám a csimpánzok is, bár kisebb léptékben, amihez szükséges a mások érzelmeinek
pontos megítéléséhez való intelligencia.
Meg tudom-e jósolni a másik viselkedését?
Kihívhatom ezt az illetőt? Támogatni fognak, ha megteszem?
A bunyók után hogyan és főleg kivel fogok megbékélni?
Nagyon gyakran összetett döntéseket kell meghozniuk.
A kutatók szerint a csimpánzok mutatnak empátiát, mert náluk is ragadós az ásítás.
Egy 2009-es tanulmány szerint a csimpánzok ásítanak,
ha látnak egy rajzolt csimpánzt ásítani.
Régen azt hittük, hogy egyedülálló, ahogy eszközhasználattal problémákat oldunk meg.
Folyton olyan problémával szembesülünk, amire nem számítottunk.
Mivel a világegyetem kissé véletlenszerű,
nehéz előre jósolni, és szerintem az intelligencia egyik definíciója az,
hogy meg tudja-e oldani az állat a felmerülő problémát annak érdekében,
hogy elérje azt, ami a célja.
A '60-as években Jane Goodall széleskörű eszközhasználatot írt le csimpánzoknál.
Aztán a kutatók valami meglepőt fedeztek fel:
erre a madarak is képesek voltak.
Így például az új-kaledón varjak nagyon ügyes eszközhasználók.
Ezt most már tudjuk.
Készítenek is eszközöket, módosítják őket, eszközsorozatokat is használnak.
De míg más állatok megoldják a felmerülő problémákat,
mi talán legalább abban különlegesek vagyunk, hogy tanulunk az emlékeinkből
és számítunk a jövőbeli problémákra.
Régebben azt hittük, hogy az állatok a jelenben élnek.
Mi emberek mások vagyunk, mert vissza tudunk emlékezni az időben
konkrét eseményekre.
Előre is tudunk gondolkodni, tervezhetünk holnapra, vagy sokkal előbbre,
és ettől mi mások vagyunk.
Ám egy másik varjúfélével, az amerikai fenyőszajkóval végzett kutatás
becslése szerint 30 000 magvat rejtenek el ősszel 6000 különböző helyen,
amiket aztán hónapokkal később, tavasszal újból megtalálnak.
Én meg azt sem tudom, hova parkoltam a kocsimat,
szóval szerintem ez elég szép teljesítmény tőlük.
De az emberek nem csak a saját jövőjüket tervezik.
A fajunk jövőjét is tervezzük.
Iskolákat, könyvtárakat és múzeumokat építünk.
Van kultúránk.
A kultúra a gyermekeink iránti közös felelősségvállalás eszméje
És szerintem ez a modell kezdetleges formában fellelhető az állatok
utódgondozásában is.
Elefántcsontparton egy három, egymással rokonságban lévő csimpánzcsoporton végzett
tanulmány szerint mindegyik csoport különböző eszközökkel
törte fel ugyanazt az afrikai diófélét.
Ez bizonyítja, hogy mindhárom csoport máshogy tanítja a saját utódait.
A bálnáknak is van kultúrájuk.
Ez egy púpos bálna sláger.
2009-ben csak ez a bálnacsoport énekelte.
Aztán 2010-ben más bálnacsoportokkal találkoztak egy közös táplálkozóhelynél
és az egyik ilyen csoport elhagyta a maga dalát
és ezt az új dallamot énekelve tértek haza.
Ezt kulturális forradalomnak nevezik.
Az efféle felfedezések megzavarják a képünket arról,
ahogyan az intelligencia kialakult.
A madarak és a bálnák nem olyan közeli rokonai az embereknek, mint a főemlősök.
A bálnáknak és az embereknek, lévén mindketten emlősök, van egy közös ősük,
úgy 100 millió évvel ezelőttről, és az utolsó közös ősünk
a varjúfélékkel...
300 millió évvel ezelőtti, még a a dinoszauruszok előttről.
Nem azért vannak hasonló képességeink,
mert közeli rokonok vagyunk,
hanem mert hasonló problémákkal szembesültünk
és ugyanolyan kognitív struktúrákkal álltunk elő.
Ez a testi vonásokat illetően az egész állatvilágban megfigyelhető.
Egymással nem rokon fajok kialakítottak hasonló vonásokat a szükségleteik szerint,
például szárnyakat, hátúszót vagy mérget.
És ez történt az elmével is.
Ezért lehet az evolúciós fán mindenütt az állatoknak
egyfajta öntudata.
Bár halak esetében elég nehéz megállapítani.
Lehet, hogy azért akarta levakarni a piros festéket,
mert érezte, amikor a kutató megpiszkálta a pikkelyeit
a jelölővel, és nem azért, mert felismerte önmagát.
És a tükörtesztnek más korlátai is vannak.
Részben az a gond, hogy ez így egy nagyon vizuális teszt,
és lehet, hogy az állatok nem úgy használják a látásukat, mint mi
egy másik érző ember érzékelésére.
Ami egy alapvető hibára világít rá abban, ahogyan az állatok elméjét tanulmányoztuk.
Bizonyos értelemben sok tesztünk olyan, mint egy tükör,
emberi tulajdonságokat keresünk, emberi mércékkel,
arra alapozva, ahogyan az emberek érzékelik a világot.
Így látnak a kutyák az emberekkel összehasonlítva.
A kutyák piros-zöld színvakok
és a látásuk négyszer-nyolcszor rosszabb az emberekénél.
Ők az ő világukban a szaglásuk alapján tájékozódnak,
ami tízezerszer erősebb az emberénél.
Így egy kutató megtervezett egy kísérletet vizeletmintákkal, hogy kiderítse,
vajon a kutyák felismerik-e a saját illatukat, ha más illatokkal van keverve.
A keverék illatoknál több időt töltöttek, mint a sajátjuknál,
ami jelzi, hogy a kutyáknak van öntudatuk, de főleg a szaglás és nem a látás révén.
Ez megmagyarázhatja azt, hogy 2011-ben a sok szempontból intelligens elefántok
miért buktak meg egy egyszerű eszközhasználati próbán, amikor botokkal
kellett volna elérniük az ételüket.
Ahhoz, hogy megértsük az elefántokat, tudnunk kell például,
hogy az elefántok szaglása százszor jobb, mint a kutyáké.
De aztán a kutatók átalakították a tesztet.
Nem botokat hagytak kint, hanem egy dobozt és egy gumiabroncsot,
hogy vajon ráállnak-e az elefántok, hogy elérjék az ételt.
És így már átmentek a teszten.
Szerintünk ez azért van így, mert ha egy elefánt
felvenne egy botot,
kikapcsolná a szaglószervét.
Meg kell értenünk az elefántot, és az ormányt is,
ez nem ugyanaz, mint a kéz.
Teljesen más funkciója van.
Minden állat a maga módján észleli a világot,
megvannak a maga észlelő képességei.
Egyes állatok hallanak és látnak olyan dolgokat, amiket mi észre sem veszünk.
Vegyük például a denevéreket! Ez a faj kifejlesztette azt a képességet,
hogy echólokációval érzékeli a környezetét,
vagyis úgy navigálnak, hogy nagyon magas hangokat adnak ki,
amit az emberi fül nem érzékel, és ezek visszaverődnek a környező tárgyakról.
A lazacok pedig a Föld mágneses mezejét iránytűként használva
navigálnak a nyílt óceánon több ezer mérföldön át
vissza az ívóhelyükre.
Az, hogy mi nem vagyunk ilyesmire képesek, elég ostoba színben tüntet fel bennünket
egy denevér vagy egy lazac előtt.
Egy csomó dolgot nem veszünk észre, amit az állatok csinálnak, ami nagyon ügyes és
és nagyon okos dolog, mert mi az emberi intelligenciát vesszük alapul.
És minél tovább bővítjük a képünket az intelligenciáról, hogy több állat
beleférjen, annál jobban védjük őket.
A spanyol parlament határozatot fogadott el ez emberszabásúak jogairól,
hogy védje őket a fogva tartástól és a kísérletezéstől.
Hasonlóan érvelnek az USA-ban annak az elefántnak a jogait illetően is,
aki elsőként ment át az önfelismerési tükörteszten.
Az indiai kormány pedig betiltotta a delfinshow-kat,
mivel rengeteg bizonyíték van arra, hogy a delfinek
egy nagyon intelligens faj.
Meg kell határoznunk a helyünket a természetben.
Hajlamosak vagyunk elhatárolni magunkat, hogy különállóak vagyunk.
Nem vagyunk! Teljesen összefonódtunk vele.
Nem bánhatunk a természettel úgy, ahogy csak akarunk, mert nagyon vigyáznunk kell.
Egészen a közelmúltig a kutatások javarészt olyan állatokra koncentráltak,
amelyek magunkra emlékeztettek.
Épp csak elkezdtünk messzebbre pillantani.
Bármilyen módon gondolunk is a polipokra, az ugyanolyan idegen
az emberektől, mint bármilyen más fajtól a bolygón.
A polipok vagy octopodák a fejlábúak osztályába tartoznak
és az intelligencia tipikus jeleit mutatják.
Akár az emberek és más főemlősök és madarak, ők is használnak eszközöket,
mint ezt a kókuszhéjat, védekezésül.
Még magukkal is viszik ezeket, későbbi használatra, vagyis terveznek,
mint az amerikai fenyőszajkó.
Felismerik az embereket,
és érdeklik őket az új dolgok, mint például ez a kamera itt.
Ha egy idegen tárgyat viszünk a legtöbb vadállat elé,
vagy félnek tőle, vagy nem érdeklődnek iránta.
Egy polip azonban gyakran tekint egy műanyag tárgyat,
valami élénk színű holmit nagyon érdekes dolognak.
A polipok és lábasfejű rokonaik, a tintahal, teljesen át tudják változtatni
a bőrszínüket milliszekundumok alatt,
amit a tudósok hagyományosan
nem tekintenének az intelligencia jelének...
talán azért, mert az emberek nem képesek erre.
Innen lehet tudni, hogy világuralomra törnek.
Nyolc karjuk van, és képesek erre!
Nyilvánvaló, hogy valami rettenetes dolog fog történni köztünk és a polipok közt
előbb vagy utóbb.
Ám a polipok cáfolják az intelligencia hagyományos összefüggéseit.
Rövid ideig élnek, durván két évig,
és inkább egyedül, nem társas csoportokban.
Ráadásul nehéz megállapítani a test - agy arányukat, mert nehéz elkülöníteni
a testüket az agyuktól.
A durván 500 millió neuronjuk kétharmada
szanaszét található a csápjaikban.
Talán azért, mert távolabb vannak az emberektől, mint a főemlősök,
egyéb emlősök, sőt még a madaraknál is az evolúciós fán.
A legközelebbi közös ősünk egyáltalán nem volt okos.
Egy kukacféleség volt, ami úgy 700 millió évvel ezelőtt élt.
Az állatok fejlődési idejének legjavát
mi külön utakon járva töltöttük.
Mi tőlük függetlenül fejlődtünk.
De sok tudós gondolja úgy, hogy a polipok mégis olyan intelligenciát alakítottak ki,
amit mi felismerünk.
Ami azt jelenti, hogy gondolkodó és érző állatok lehetnek mindenütt
a több millió faj között, akikkel osztozunk ezen a Földön.
Szeretnénk megérteni, hogy miféle hely az univerzum.
Ennek a kérdésnek egy nagyon fontos aspektusa, hogy az univerzum
mely részeinek vannak élményei, gondolatai és elméje.
Vajon csak nekünk?
Vagy mindegyiknek?
Vagy csak néhány állatnak?
Szerintem van egyfajta eredendő jelentősége az efféle kérdéseknek,
ha meg akarjuk érteni, hogy miféle világban élünk.
A feliratot fordította: M. Detti